Kjære Wendy.
Jeg skriver for å fortelle deg vår historie, -
- sånn som jeg opplevde den, -
- men som jeg ikke torde fortelle deg da vi fremdeles var sammen.
Kanskje det ville gått annerledes hvis jeg hadde fortalt deg det da.
Og kanskje hadde det ikke måttet slutte sånn.
Jeg har bodd på Electric Park Square hele livet, -
- og hjulet på heisetårnet har alltid knirket.
Vi fra Electric Park kalte det pariserhjulet.
Men nå som jeg skriver dette, kan jeg ikke se stedet.
Og jeg kan ikke høre knirkingen.
Og det verste er at jeg ikke har deg her hos meg.
Susan... rund metallspiss.
- Nydelig, Stevie. - Vær så god.
Freddie, dette er dine.
Jeg har dum-dum-kuler, kaliber 32.
Jeg var sta som en unge, -
- men for far var det innlysende at jeg skulle jobbe i gruva.
Jeg tror at det gikk en uke med det samme ritualet.
Ned med ham om morgenen når han som alltid var i dårlig humør.
Og så opp igjen fordi jeg nektet å gå ut av heisen der nede.
Opp til Clarabelle, som ventet på å følge meg hjem.
Clarabelle var tjenestepiken vår.
Hun var også sta og kjempet mot fars avgjørelse.
Uansett hvor opphisset han ble sa hun -
- at hennes lille gutt var for følsom til å bli gruvearbeider -
- og for svak med de tynne armene.
Han hadde fantasi, -
- og en dag ville han få en idé som ville redde verden.
Det tvilte hun ikke på.
Dicky...
Kom igjen.
Men han traff bare noen underbukser.
Han trodde han traff en 10 poenger.
Hei på deg...
Dick.
Richard.
- Hei. Hvordan går det? - Kan jeg få to smultringer?
Vi kjøpte en sjokolademuffin hos Salomon's hver morgen.
"Dem er du jo så glad i, Dicky," som Clarabelle pleide å si.
Tante Mabels farlige sjokolademuffins. Jeg elsker dem.
Det gjorde sheriff Krugsby også.
- Ha det, sheriff. - Ha det, Clarabelle.
Howard, gi meg en pose til morgenkjærligheten min.
Far ga opp etter en uke. Jeg unnslapp gruvas klør.
Men før du blir utålmodig over at jeg snakker om Clarabelle...
Det er fordi det var hun som førte oss sammen, Wendy.
Jeg fikk jobb hos Salomon's. At det var bedre for fantasien -
- eller ville inspirere meg til å redde verden, var vondt å se.
Jeg fylte hyllene sammen med en merkelig type som het Stevie.
Han sa aldri noe, og han jobbet heller ikke i gruva.
Han påsto at han var for høy.
Mr. Salomon eide butikken, og han så alltid bekymret ut.
Han var redd for væpnet ran og snakket ofte om bander, -
- men jeg hadde aldri sett dem.
Jeg hyperventilerer...
- Hva skjedde med ham? - Unnskyld. Det er ikke noe.
- Hva er det med ham? - Ikke tenk på ham.
Dicky...
Gå inn og ta på den hvite skjorta. Ikke krøll den.
Og slipset ditt. Du skal i Sebastians bursdag.
Sebastians bursdag? Det har jeg ikke lyst til.
Sebastian var en ufattelig irriterende gutt.
Det var et mysterium at Clarabelle tvang meg til å gå.
Øyenbrynet så irriterende ut når han så på meg.
- Gå ut og kjøp en fin gave! - Hvorfor det?
- Så du får venner. - Jeg har venner.
Hvem da?
- Kom hit, Dicky. - Nei. Jeg vil ikke gå.
Kom igjen nå... Kom igjen.
Gi meg en klem.
Det nyttet ikke. Jeg måtte kjøpe en gave til idioten.
Så jeg gikk til lekebutikken.
Det var den dagen Huey fikk beinskinner.
Han og broren bodde ved torget. Han hadde nærmest ingen bein.
- Du fikk dem, mann. - Ja, det gjorde jeg.
Nå får ikke Freddie bank mer fordi broren hans sitter i rullestol.
Er du klar over, at de kostet 7000 dollar?
Freddie... 700.
Freddie overdrev alltid, men det ble man vant til.
Og han fikk mye mer bank da broren begynte å gå rundt -
- på de merkelige skinnene.
Men jeg måtte kjøpe en gave til drittungen Sebastian.
Vi ses, Dick!
- Forteller du alle at jeg får bank? - Det vet de allerede.
Nei, det gjør de ikke. Det er ingen som vet det.
Du ser ut som om du har et kosteskaft opp i ræva.
Hva vil du?
Kjøpe noe.
Hva da?
En gave.
- Til hvem? - En idiot.
- En jente eller en gutt? - En gutt.
Hun het Susan. Hun luktet som morens simple forretning.
Vi visste begge to at de ikke solgte noe som helst av verdi.
Susan hadde ikke fått bryster som de andre jentene på skolen.
- Hva med lekepistolen? - Den har ligget der i 100 år.
Hva så?
Jeg syns den er ganske fin.
Kan jeg få se på den?
Ja, det kan du vel.
Sebastian fortjente å få en så teit gave.
Den hadde et merke på den ene siden.
Han ville hate den. Jeg gledet meg til å gi ham den.
Det er en fin gave til Sebastian. Han leker alltid at han skyter.
- Han vil elske den. - Tror du det?
Det er sikkert og visst.
Jeg begynte å tenke på om det var riktig gave.
Det fantes for mange våpen, og dessuten var jeg pasifist.
Det ville være galt å gi gutten en pistol.
Hvordan ville han bli hvis vi oppmuntret ham til den slags?
Så jeg ga Sebastian en bok i stedet: "Dorian Grays bilde".
I forkortet utgave _ noen hadde revet ut 210 sider.
Det spilte ingen rolle. Jeg fikk den billig.
Sebastian åpnet den ikke, så jeg fikk ikke sett skuffelsen hans.
Han likte ikke pistolen. Kan jeg få tilbake pengene mine?
Vi bytter ikke.
- Ha det. - Ha det.
Jeg ville kaste pistolen med en gang, men jeg gjorde det ikke.
Den føltes glatt og god i lomma mi.
Noen år seinere døde faren min.
Han falt sammen etter et raserianfall i gruva.
Det gjorde ikke så mye. Jeg kjente ham egentlig ikke.
Richard, jeg beklager.
Du klarer deg. Alle sammen vil passe på deg.
Mor døde for mange år siden, så nå var jeg virkelig alene.
Nå var jeg en skikkelig taper som alle som ikke var gruvearbeidere.
Men det passet meg bra.
Jeg ble boende med det faren min hadde etterlatt seg, -
- som stort sett var løse karmer etter all dørsmellingen.
Og Clarabelle sa opp. Hun var ganske gammel nå.
Da jeg ryddet opp, dukket lekepistolen opp igjen.
Og det var der, Wendy. Det var der det begynte.
Jeg syns du sa at du er pasifist.
Kanskje det, men det er bare en gammel lekepistol.
Det er ikke en leke.
Det er en 6.65 mm double action revolver.
Er du sikker?
Ja.
Hvem er det?
Hei. Hyggelig å se deg, Stevie.
- Kan jeg komme inn? - Selvfølgelig.
- Kan jeg sette meg? - Ja.
- Er alt i orden? - Ja.
Jeg skal vise deg noe.
Det er en 7.63 mm Modell 1896 Broomhandle -
- fra slaget ved El-Alamein.
Den har tilhørt en tankssjåfør i Rommels Afrikahær.
Men den tjente ham ikke bra.
Da de allierte angrep, prøvde han å samle noen redde desertører.
Han ville statuere et eksempel og henrette den italienske sersjanten, -
- men pistolen sviktet. Den gikk ikke av.
Så de låste ham inne i den ødelagte tanksen og etterlot ham i solen.
Bestefar fant det forbrente liket i metallboksen to uker seinere.
Han holdt fremdeles den forræderske pistolen.
Jaså?
- Det er litt av en historie. - Jeg har noe til deg.
Hva er det?
Det er til pistolen din. Jeg har lagd det selv.
Jeg fant et gammelt hylster.
Jeg tenkte at du kanskje ville prøve å skyte. Bare for moro.
Ok.
- Kom igjen. - Nå?
Jeg er pasifist, så jeg ville aldri finne på å skyte noen.
Selvsagt ikke.
Denne veien. Vi drar ut til den gamle gruva.
Jeg fulgte etter Stevie gjennom den nedlagte delen av gruva.
Det var et farlig sted.
Men vi gikk hele veien ned til en gammel, glemt sjakt.
- Ned dit? - Ja. Hele veien ned.
- Er det greit? - Det er helt trygt.
Har du virkelig aldri vært her før?
Nei. Jeg er ikke så vill etter gruvene.
- Du går visst ikke ut så mye. - Nei.
Nei, nei.
Hold våpenet som om det er ladd, og la det alltid peke nedover.
Alltid nedover.
Det jeg gjør nå er å sikre den og åpne kammeret.
Der er kammeret.
Jeg tar patronen og legger den i kammeret.
Blink. På første forsøk.
Det kunne jeg ikke engang gjort med Badsteel.
- Hva sa du? - Badsteel.
Jeg kaller den det. Badsteel.
General Patton ga pistolen sin navn. Jeg syns det var en god idé.
Din er så liten. Den ligner en damepistol.
- Du har rett. - Du burde gi den et jentenavn.
Wendy.
Den skal hete Wendy.
Det er perfekt.
Plutselig var jeg en av dem som hadde våpen.
Det var med dårlig samvittighet at jeg berørte den samme kveld.
Våpen gjorde verden til et ondt sted.
Dårlige folk eide dem, men jeg kunne ikke skilles fra den.
Ikke engang da jeg trodde at den ikke var farlig.
Og nå var du min.
For det er deg jeg snakker om, Wendy.
Det var som om du, en pistol, prøvde å fortelle meg noe.
Noe jeg ennå ikke forsto.
En ting var sikkert, Wendy:
Jeg hadde fått en ny venn, -
- og det var deg.
Kjære Wendy.
Det er din følsomme venn, som i sin glede over å ha møtt deg -
- også har funnet fram sine gamle plater. The Zombies.
De kan sende hundene etter oss.
Vi bør holde avstand for å unngå glasskår og sånt.
Nå bare skyter vi.
Stevie og jeg hadde funnet hverandre gjennom lidenskapen.
Han var et teknisk geni, og vi fortsatte å lese.
Stevie leste om våpnene, og jeg leste om det å skyte.
For eksempel om hvordan et utgangssår sier alt om et skudd -
- og et våpen og potensialet. Eller "sjel" som jeg ville si.
Stevie og jeg begynte å snakke sammen.
Treffer man her, blir offeret øyeblikkelig kampudyktig.
Og heldigvis hadde jeg deg, Wendy. Hele tiden.
Vi begynte å ha dere på oss hele tiden.
Du og Badsteel lå i lommene, og det føltes beroligende.
Dere fikk oss til å utvikle oss. Selv mr. Salomon var imponert.
Jeg orker ikke dette mer.
Alt dette...
Man sier at bandene er helt ute av kontroll i byen.
Kanskje jeg overreagerer. Jeg vet ikke.
Hva tror du, Dick?
Jeg må si at Clarabelle gjettet riktig.
Du har virkelig blomstret opp. Jeg har lagt merke til deg.
Du går selvsikkert nedover gangen. Du ser folk i øynene ved disken.
Det gir respekt. Kanskje mer enn en pistol ville ha gjort.
Andy forfremmet meg og ville ha gitt meg lønnsforhøyelse.
Hvis han hadde hatt råd til det.
Stevie hadde også blitt et bedre menneske.
Han tok seg sammen og lånte penger til en varevogn.
Nå hadde han sitt eget firma og kunne også se folk i øynene.
- Gratulerer. - Du fikk den endelig.
Vi snek oss ikke av sted mer når de ekte mennene kom fra gruva.
Vi var like gode som dem. Og nå visste vi det.
Electric Park Square var like mye vår som deres.
Alle områdene vi hadde gitt navn da vi var barn.
Slope Corner, Skuret, Way Out, East Side, Midtstolpen, -
- Sharp Side, Sumpen, hvor kloakken alltid fløt over, -
- Slong Island, som vi kalte det, og selvfølgelig Salomon's.
Alt var like mye vårt nå om ikke mer.
Jeg trenger den delen.
På en måte er det en skam at vi holder dette for oss selv.
Hva mener du?
Jeg syns at pasifister med våpen er en genial idé.
Jeg mener at vi nærmest har en plikt til å fortelle det til andre.
Til hvem da?
Dem som trenger det.
Vi var tapere.
Kanskje ikke akkurat nå, men det var vi.
Det er riktig. Vi er ikke de eneste taperne i Electric Park.
Akkurat. Det er nettopp det jeg mener.
Skal jeg hjelpe deg? Er du sikker?
- Når er det? - Klokka 17 i den gamle gruva.
- Du kommer, ikke sant? - Jo da.
Jeg må spørre om lov til å gå...
Hallo! Det er her borte! Her!
Det var ikke lett å få dem ut av skallene, -
- men der var de.
Vi holdt møte ved den gamle gruva.
Taperne fra Electric Park.
Susan.
Fint at du kunne komme.
Hei, Freddie.
Se på det som et sosialt eksperiment -
- som vil hjelpe dere til å bli det som dere egentlig er.
Hva er det?
En hel del gladere, tror jeg.
Er dere med eller...
Jeg syns at det er en god idé.
Det med pasikisme. Det er bra at vi ikke skyter noen.
Du mener "pasifisme".
Jeg fant på navnet "The Dandies".
Det rommet i hvert falt munterheten jeg håpet på.
Hør her...
- Freddie har funnet et hull. - Hva har han funnet?
En lem. Jeg tror at den fører ned til gruva.
- Kom igjen. - Ok, vi kommer.
- Kommer de? - Ja, de kommer nå.
Det er dypt. Jeg tror den fører til alle gruvene.
- Jeg kommer nå. - Kom hit.
- Jøss, det er enormt. - Hva snakker vi om egentlig?
Den forlatte gruvebygningen ble seinere til "Tempelet".
Freddie kjente mange gruver som ingen andre visste om.
En av dem munnet ut i det som seinere ble vår "stue".
Alt sammen var veldig spennende.
Den er akkurat 4,5 meter. Du hadde rett.
- Jeg kan fire deg ned i repet. - Nei, det er greit.
- Hvor er han? - Her. Det er mange trinn, ok?
- Forsiktig. - Jeg er der snart.
- På tre. - Er blitzen på?
Alle tok med noe til Tempelet.
Og snart dukket først Huey og så Susan opp med pistoler.
Jeg håper at den fremdeles virker.
- Stevie? - Ja.
Vi har en nyervervelse her.
Kan du komme og se på den?
Du har fått deg en håndkanon, Huey. Kan jeg få se?
Jeg tror det er en kaliber 52, -
- og det betyr at kulene er så store. Små runde kuler.
Det heter en frontlader.
Huey valgte en eldre modell, og ingen kunne påstå -
- at den ikke var fornem og dandy, som vi begynte å si.
- Virkelig dandy. - Fornem.
- Hva heter den? Gutt eller jente? - Det er en gutt.
Det tenkte jeg meg nok.
Jeg tror at han skal hete Lyndon.
Vi to var midtpunktet.
Ingen tvil om det, Wendy. Og vi fortsatte å høre på The Zombies.
Dette er Lee. Og det er Grant.
- Kan jeg holde dem? - Ja da.
Susan holdt seg til amerikansk historie -
- fordi jeg fastholdt at vi ikke likte moderne, vulgære våpen.
De var verken fornemme eller dandy.
Hun kom med en liten revolver til Freddy som ble døpt Emily.
Takk, men...
- Er du sikker? Freddy? - Ja, helt sikker.
Men han avslo fordi han hadde sett en pistol i byen.
800 dollar, sa Freddy.
Det betydde selvfølgelig 80, men ingen av oss hadde penger.
Det var tøft for Emily, men hun var ikke akkurat en skjønnhet.
Og vi hadde diktopplesninger, -
- og Dandies hadde et tegn som vi kunne bruke til å hilse med.
- Vil dere høre det? - Ja.
Lee er kald som is Grant er sinnssykt varm
Jeg elsker dem uten forbehold
og jeg håper alt ender godt
Kan du lære meg å skrive sånn?
Vi hadde innvielsesfest -
- og drakk portvin som var det mest dandy vi kunne finne.
Det smakte forferdelig, men det ble en del av ritualene.
Stevie ville utnevne meg til formann, -
- men jeg ville ha en avstemming hvor alle kunne stemme.
Stevie, Huey, Freddie og Susan, -
- men først og fremst deg, Wendy, -
- Stevies Badsteel, Susans Lee og Grant -
- og Hueys Lyndon.
- Hei, Lyndon. - Hei, Wendy.
Det var du som tok det opp, så hva syns du?
Du.
- Og Badsteel? - Også du.
- Tre stemmer på deg. - Det bør være deg, Dick.
- Du. - Og Lyndon?
Jeg forstår det ikke. Den kan ikke si noe.
Velg nå, Huey. Du ødela alt sammen, men det er greit.
Ok, ok.
- Også du. - Er du sikker?
- Helt sikker. - Det gir 80 stemmer.
- Gratulerer. - Bravo.
Reglene: Det viktigste for en Dandy er -
- aldri å vise fram partneren sin uansett av hvilken grunn.
Vi bærer dem som moralsk støtte.
Det er det viktigste.
De må bæres, men aldri vises fram. Det ville være det verste.
Alle var enige om det viktigste.
Grunnen til at partnerne ikke måtte komme fram i dagens lys -
- og dermed bli vekket til live.
For ble de vekket, ville de følge sin natur og drepe.
Og det var så forbudt å si det ordet at vi kalte det "elske".
Og ingen måtte noensinne elske. For det ville bety slutten.
Forstått? Greit.
Jeg heter Patrick Besant-Matthews.
Jeg er rettspatolog med spesiell interesse for skuddsår.
I dag skal vi snakke om skuddsår og hvordan de ser ut i kroppen.
Kanskje et skudd på kloss hold blir sånn...
Det må det være. Hvorfor ville det ellers vært i midten?
Så dere det? Så dere hvor raskt den skjærer seg gjennom?
Han har skuddsikker vest på. Det er stålplater i den.
Han blir skutt i brystet på kloss hold med en militærrifle.
Sånn. Man kan nesten ikke merket det.
Først skar de seg selv, og så knøt de skinnsnorer rundt testiklene, -
- og smerten gjorde dem sterkere.
De gjemte seg ute i skogen -
- og overfalt de amerikanske soldatene og hugg hodene av dem.
Krigerne ble nesten ustoppelige.
Det er testiklene og penisen, og det er hodet. Lukk øynene, Susan.
Jeg vet ikke om du har sett en penis før, unnskyld at jeg viste deg det.
Fyren her var Vietnam-veteran, så han har hatt en.45.
Alle elsket "gjett pistolen", hvor vi gjettet hvem et våpen tilhørte.
Det er feil, Stevie. Se her.
Han ser bra ut. Han tar tjenestepistolen. Han er sexy.
En forrædersk pistol.
Denne fordi han er soldat. Han vil ha en helautomatisk.
Bare denne får plass i hanskerommet.
L1808 Polymer lokker til seg en mer fordekt type.
Alle unntatt Freddie, som ville stå på siden som en martyr, -
- skjøt og skjøt og ble bedre og bedre.
Alle bar våpen, og ingen visste det.
Og vi utviklet oss alle sammen.
Og det var din idé, Wendy, at jeg skulle skyte fra hofta i mørket.
Og ettersom det var du som siktet, fungerte det perfekt.
Rolig nå, Calamity Jane.
Susan hadde også en åpenbaring.
Hun oppfant en teknikk som hun kalte "indirekte".
Hun siktet på en hard overflate, så kulen rikosjetterte -
- før den traff målet. Stilen passet så bra til henne.
Sky, men smart.
Endelig, da alle hadde gitt opp håpet, døde moren hennes.
Susan gråt da hun fortalte det, men jeg sa -
- at nå kunne hun ominnrede butikken.
Jeg roste henne for å være den som hadde utviklet seg mest.
- Gå rett. - Med lukkede øyne. Det er jo lett.
Kom inn.
Vi bør nok lukke døra.
Lukten er borte.
Det lukter bra her.
Kom hit.
Jeg gleder meg sånn til å vise deg dette.
Hva gjør du?
De har vokst. Brystene mine har vokst.
I Tempelet snakker du alltid om -
- hvordan alle utvikler seg og blir bedre og bedre.
Jeg forsto det ikke helt, men... Nå som dette har skjedd...
Det er som om kropp og sjel har jobbet sammen, -
- for når jeg bærer Lee og Grant, merker jeg at jeg utvikler meg.
Det var ikke det jeg hadde ment. Hun var glad, så hvorfor ikke?
Huey hadde endelig hatt sex, og lot seg ikke stoppe av noe.
Han la an på alt som rørte seg.
Bare Freddie fikk fremdeles bank på skolen.
Men ikke så ofte, og det ville slutte når han fikk partneren sin.
- Kanskje vi kan møtes seinere? - Ja, ok.
Så går vi ut sammen? Vi ses etter skoletid.
Så du det?
Når vi var i humør til det, hadde vi parade.
Vi hadde Dandy- paradeuniformene på oss.
Vi viste vårt sanne jeg uten å frykte andres mening om oss.
Og bak alle fargene lå alvoret.
I hvert falt for meg.
Og for deg, Wendy.
Jeg var så glad for at du var vennen min.
Min fortrolige.
Du gjorde det!
Et skudd i blinde. Det er utrolig.
- Gratulerer, Dick. - Takk.
De ga meg den største hyllest en Dandy kan få.
Gr_gr_gra_gratulerer, Di-Di-Di-Dick.
De sa gratulerer med den Brideshead-stammingen -
- som vi gjemte til spesielle anledninger.
Vi gjorde dette sammen.
Det føltes som om du kunne ha truffet målet uten meg.
En ting er sikker:
Jeg kunne ikke ha gjort det uten deg.
Det er vel derfor man har venner.
For å supplere hverandre.
Vi var ett, Wendy.
- Sheriff Krugsby. - Hei, Richard.
- Gjør det noe om jeg kommer inn? - Overhodet ikke.
Opptoget i går kveld var kanskje litt provoserende. Unnskyld...
Nei, det er greit. Du er en kjekk gutt. Det vet jeg.
Folk som elsker farlige muffins kan ikke være så slemme.
Men hør her. Jeg har tatt med en type som gjerne vil snakke med deg.
Han står i gangen. Kan du snakke litt med ham?
Selvfølgelig. Det kan jeg godt.
Gutt... Kom hit.
- Hvordan går det, Dick? - Hvem er det?
Jeg trodde at dere var venner. Det er Clarabelles barnebarn.
Sebastian.
- Jeg syns vi bør sette oss ned. - Bare gjør det.
- Sett dere ned. - Kom inn.
- Du skjønner, Sebastian... - Ikke ta på den.
Sett deg der borte.
Den andre stolen.
Sebastian har rotet seg opp i problemer.
Du forstår sikkert hva jeg mener, ikke sant?
Jeg skjøt en mann. Det var ikke nødvendigvis min skyld.
Det er forstått. Nå snakker vi ikke mer om det.
Det gjorde han altså. Og han er prøveløslatt nå.
Og han trenger en jevnaldrende som kan ha god innflytelse på ham.
Jeg tenkte at han trengte en slags tilsynsverge -
- så han holder seg unna våpen.
Og han vil gjerne at det skal være deg.
Og jeg er enig, for som jeg sa så er du en kjekk gutt.
- Jeg kan ikke være tilsynsverge. - Det er ikke bokstavelig talt.
Jeg mener bare at du skal holde øye med ham.
Vi må passe på hverandre her i Estherslope.
Og Sebastian har vært en jævla idiot.
Jeg forstår at dere har vært venner, og han deltar i programmet.
- Han sier at du er et moralsk... - Et moralsk forbilde.
Helt siden jeg var liten.
Og hvis jeg ikke kan styre ham? Hva om noe går galt?
Lkke noe går galt. Jeg har lest boka du ga meg.
- Du begynner allerede. - Hold kjeft!
Ett ord fra deg, så havner han i fengsel igjen.
Gjør han akkurat som jeg sier?
Ja da. Hva skal jeg ellers med en tilsynsverge?
Forsikre deg om at du ikke havner i fengsel igjen.
Stol på mannen på gulvet.
Jeg vet ikke hva han mener, men jeg tror at vi har en avtale.
Avgang.
Jeg tror at vi har funnet ut av det.
Du er en kjekk gutt.
Krugsbys plan var at Sebastian skulle komme en gang i uka -
- så jeg kunne holde øye med ham.
Jeg bestemte meg for å stole på ham og redde ham.
For Clarabelles eller Krugsbys skyld -
- eller pga. Min tro på mannen på gulvet.
Kanskje for å vise at jeg kunne lage en Dandy av alle.
Gjøre en morder til pasifist.
Hallo!
Sebastian?
Hei. Du er her. Kom inn.
- De venter på deg i biblioteket. - Biblioteket?
- Liker du ikke å lese? - Jeg fikk en bok en gang.
- Men de siste 20 sidene manglet. - Det er der nede.
De øver fleuretfekting.
Fleuretfekting?
Det er bra. Jeg tror fremdeles at den første kan bli litt mer...
Kanskje vi skal ta første del igjen.
Og en... Bedre.
Unnskyld.
Hei, Sebastian. Velkommen til Tempelet.
Jeg holdt på å trene, men det er greit.
Kom og hils på de andre.
Det er Stevie Dandelion. Se her. Han jobber med ammunisjon.
Den pistolen heter Badsteel.
Den har en mørk fortid.
Den nektet å gå av på et veldig dumt tidspunkt.
Bare fordi ingen hadde tatt seg ordentlig av den.
Er det noe galt?
Du har på deg turban.
- Og? - Ikke noe.
Kom, la oss hilse på de andre.
- Vi ses, Sebastian. - Ja.
Freddie, fortell Sebastian om moro-krigernes triks.
De bandt våte skinnsnorer rundt testiklene før de gikk i kamp.
Smerten gjorde dem umulige å stoppe selv med pistol.
De kjempet 1000%.
- Det var mye... - De var tøffe karer, Sebastian.
Sett deg ned.
- Jeg skulle møte opp hos deg. - Ja.
- Her er jeg. - Ja.
Din tilsynsverge har ikke noe å si til deg.
Jeg vil bare spørre om du har holdt deg borte fra våpen i det siste?
- Ja, det har jeg. - Godt. Våpen er noe dritt.
- Ja, det er noe dritt. - Hva syns du?
Dere er helt sinnssyke.
Sånn kan man se på det, men det er dette vi tilbringer tiden med.
Du er her fordi jeg vil spørre deg om du vil være med.
- Om jeg vil være med? - Ja.
- Om jeg vil være med? - Det var det jeg sa.
La meg tenke meg om...
- Ikke faen. - Ikke engang hvis du fikk en pistol?
Men det er du som skal sørge for at jeg ikke får en.
Hvis du blir en Dandy, får du den pistolen du vil ha -
- uten å bli sperret inne.
Men det vil bare bli her. Og vi gjør det på vår måte.
Greit, så kom hit hver uke, og når vi mener at du er klar, -
- og du har en ordentlig innstilling, får du en pistol.
- Er det i orden å skyte folk? - Nei.
Men å vite noe om det og la være å gjøre det, -
- gjør oss sterkere og bedre.
- Kan jeg gå nå? - Ja.
Jeg sier til Krugsby at besøket var tilfredsstillende.
- Vi ses her hver tirsdag. - Perfekt.
La meg se på den.
Liten, men ingen svekling.
En søt liten dame.
Hun er farligere enn hun ser ut.
Blir hun aldri lei av at du leker med henne?
Eller av deg?
Du er sikkert altfor snill mot henne.
Jeg sto et øyeblikk og var ute av stand til å si noe.
Han holdt deg så selvsikkert. Jeg kunne se at du nøt det.
Søt jente.
Jeg bestemte at du aldri skulle ligge i hånda hans igjen.
Han var grov og langt fra vår idealforestilling om en Dandy.
"Hadde jeg vært en Dandy, ville jeg vært død nå, " sa han.
Han ville vært død i stedet for ham han hadde skutt.
Hvis han ikke hadde trukket pistolen sin.
Han var oppe hele natta, så det er klart han er trøtt.
- Men han er veldig søt. - Søt?
Søt?
- Hva mener du med søt? - Han er fantastisk.
Han er tøff. Og sexy.
Jeg har aldri kunnet se om en mann var kjekk eller ikke.
Jeg kunne se at han var sterk.
Og mørk.
Jeg overveide om du hadde samme opplevelse som Susan.
Om dere hadde flørtet.
Du og Sebastian.
Du har merkelig smak. De må ha en skikkelig stav.
Og han har en skikkelig stav har jeg hørt.
Du bør vaske munnen din med såpe.
Julen kommer tidlig i Estherslope.
Åpne den. Den er til deg. Kom igjen. Ikke vær blyg.
En liten julegave på forskudd.
Vær så god, det må være en av dem...
Vær så god. De lå i vinduet. Det må være en av dem...
Vær så god. Jeg er en snill type.
Det er det søteste noen kunne ha gjort.
Jeg vil ikke høre mer om pistolen i byen. Er det den?
Den var skikkelig billig.
Min 7.65 mm Modell 1900 automatpistol.
Jeg var lei av at Freddie fikk det ene blå øyet etter det andre.
Nå kan han være en ekte Dandy som ikke får bank. Ikke sant, Dicky?
- Jo. - Jo, sier han.
Det er virkelig snilt av deg. Se på de andre pistolene.
- Det er utrolig. - Sånn er jeg.
Tar du, Freddie Dandelion, dette våpen med ære og respekt -
- til døden skiller dere?
Ja.
Utfør ritualet.
Med disse pistoler som vitner -
- ekter jeg dere, Freddie Dandelion, -
- og dette våpenet.
Gr-gr-gra-gratulerer, Fr-Fr-Fr-Freddie.
Og...?
Hun heter Woman.
Wo-Wo-Wo-Woman.
Kjære Wendy.
Sebastian hadde slått fast sin popularitet og var en helt.
Under seremonien for Freddie og Woman, fikk jeg nok.
Jeg måtte kjempe mot ham. Men på Dandy-måten.
Sebastian hadde ennå ikke vært på skytebanen.
Han hadde ikke sett oss skyte. Han hadde aldri sett meg skyte.
Det var en perfekt måte å vise ham hvem som hadde overtaket.
Jeg skulle bare stille meg opp foran målskivene, -
- ta deg opp fra partnernes venteområde i blå fløyel -
- og ta et par runder med avslappet skyting fra hofta.
Sebastian ville gå over ende.
Sebastian!
Sebastian, hva gjør du?!
Man rører aldri en annen Dandys pistol. Det er regel nummer en.
- Unnskyld. - Hvorfor går du ikke bare?
Du kommer her og ødelegger alt sammen for alle.
- Han sikter i alle fall bra. - Det blåser jeg i.
Susan, gi meg et skjerf.
Dick... Jeg syns det er en dårlig idé.
Det er dårlig gjort overfor Wendy.
Kunne jeg høre deg, Wendy?
Kanskje jeg merket at det var noe galt mellom oss.
Men nå er tiden inne.
Det er deg og meg, Wendy.
Hei igjen, Dick. Hvordan går det?
Jeg jobber med en idé som jeg tror vil være noe for Badsteel.
Jeg kom for å be deg om å utføre en reparasjon.
- Det er siktet. - Skal det justeres?
Du bruker ikke siktet. Du skyter fra hofta.
Det er derfor jeg vil ha det fjernet.
Fjernet?
Det forstår jeg ikke. Det er en veldig radikal endring.
Siktet er en vesentlig del av personligheten. Det sier du selv.
Jeg har lenge ønsket å fjerne det.
Hvis du ikke bruker siktet, spiller det vel ingen rolle?
Kanskje fordi andre kan bruke det.
Hva snakker du om? Det har ikke noe med Sebastian å gjøre.
- Jeg sa ikke noe om Sebastian. - Vil du gjøre det eller ikke?
Wendy er min pistol.
Jeg byttet deg ut med Emily.
Jeg satt i biblioteket i tre dager og lot som om jeg leste boka -
- om utgangssår. Ingen bekymret seg nok til å trøste meg.
Men så kom en av dem.
Og overraskende nok -
- var det Sebastian.
Kom ned, mann.
Alle sammen er bekymret for deg.
Jeg har aldri likt deg, Sebastian.
Hva har du som jeg ikke har?
Forskjellen på oss to er -
- at du kanskje ikke forstår kvinner så bra.
Eller små damerevolvere for den saks skyld.
Min erfaring er at kvinner liker ord, men de glemmer dem raskt.
- De krever handling. - Det er typisk deg å si noe sånt.
Alt det med pasifisme er fancy, men det er også ganske teit.
Sånn ser jeg ikke på det. Det gjør ikke de andre heller.
Hold kjeft. Selvfølgelig ser du ikke sånn på det.
Men du kunne like godt si: "Jeg er redd, så jeg går med våpen."
- Jeg har aldri sagt at jeg er redd. - Det er du jo.
Det er jeg også. Og alle andre i verden.
De andre der nede er også redde.
Clara... Clarabelle er redd.
Clarabelle?
Bestemoren din Clarabelle?
Ja. Hun ble plutselig gammel og husker ikke noe mer.
Hun tør ikke gå utenfor døra mer.
I de siste par årene har hun bare vært ute en gang i året.
En gang. På Cynthias bursdag.
Men i år tør hun ikke.
Hun tror at en bande vil drepe henne, -
- stjele kaffen, rane henne.
Det er selvfølgelig noe hun innbiller seg. Hun er blitt rar.
Kjære Wendy. Jeg fikk en idé til en plan.
Den skulle bevise at Dandies ikke bare var tomme ord.
Bevis. For både dem og deg, Wendy.
Vi skal ha en øvelse.
En viktig øvelse.
Sebastian har fortalt at det bor en gammel dame ved torget.
Hun vil besøke kusinen, men hun er for redd.
Vi skal bevise overfor oss selv -
- at Dandies styrke eksisterer...
...og fremdeles står ved makt.
På grunn av oss vil damen, som er Sebastians bestemor...
- Er det sant? - Ja.
Vil hun tørre å gå over torget.
Vår styrke vil smitte over på henne.
Og etter denne øvelsen vil vi nok tro litt mer på alt.
Og dessuten vil det være en god gjerning.
Bestemoren din...
- Damen med håndveska? - Ja.
Det må være forferdelig å ikke tørre å gå ut.
Skal partnerne våre være med?
De skal være med og være moralsk støtte. Helt klart.
Hva er planen?
Jeg har noen ideer, hvis dere vil...
Vi er her i min leilighet. Her er Susans butikk.
Den nye gruva, og den gamle gruva.
Clarabelle bor her ved torget.
Vi fører henne gjennom Sumpen, East Side og Skuret til Cynthia, -
- som bor her i 2. etasje. Freddie og Woman skal stå på Slope Corner -
- og få Clarabelle til å føle seg trygg ved ankomsten.
Susans Lee og Grant holder utkikk fra Skuret nedover gata.
Huey sikrer fred og stabilitet på East Side.
Stevie og Badsteel dekker hjørnene over mot den nye gruva.
Bli med til vinduet og se.
Sebastian, du er sammen med meg hos Clarabelle.
Huey, du står i sone 6 foran Sumpen.
Stevie, du tar sone 8.
Og de så ned på Electric Park, som de kjente så godt, -
- og så torget i et nytt lys. Som om det tilhørte dem igjen.
Det gjorde oss til Dandies igjen. Og førte oss sammen.
Det er planen. Er alle enige?
Cynthia hadde kaffe og kake klar til Clarabelles årlige besøk.
Dandies var klare til å passe på Sebastians bestemor -
- på den to minutters gåturen dit. Det var ikke noe å være redd for.
En helt vanlig dag.
Hei. Vi er klare nede. Vi har inntatt plassene våre.
- Hei, Clarabelle. - Husker du Dick?
- Husker du meg? Dicky? - Jeg husker ikke noe som helst!
Hun er skrekkslagen.
- La oss gå. - Ja.
Har du husket kaffen? Det er fint vær i dag.
Det går bra. Slapp av. Det skjer ikke noe.
Husk nøklene.
Kom igjen, bestemor. Nå går vi.
Pass på hvor du går.
- Veska mi... - Det er ingen som tar veska di.
Se, der er Cynthia.
Jeg har veska mi...
Frue!
La meg hjelpe deg, frue.
Hold deg unna!
Stopp, stopp!
Kjære Wendy. Det var noe skikkelig dritt.
Jeg vet at Clarabelle ikke var en Dandy, -
- og det var tydelig at hun ikke akkurat var pasifist, -
- men dette var langt fra det jeg hadde forestilt meg.
Det er en feiltakelse, Krugsby! Det er en misforståelse!
Faen.
Clarabelle, hvorfor går du rundt og skyter folk?
Sånn.
Er alle ok?
Jeg har arrangert alt med Krugsby.
Hvis han får Clarabelle, går vi fri, og vi kan beholde pistolene våre.
Fri bane.
Freddie hadde snakket med Krugsby.
De hadde avtalt å stoppe det før det gikk over styr.
Krugsby skulle hente Clarabelle og kjøre henne på et pleiehjem.
Det ville ikke skje noe med oss.
Jeg var en kjekk gutt hadde Krugsby sagt.
Sånn, Richard.
Det er litt av noe rot, ikke sant?
Slapp av. Alt er ordnet. Jeg skal ta meg av det.
Jeg må bare be dere om å gi meg den gamle damen.
Jeg kjenner deg, Richard.
Du er en kjekk gutt. Vi er ikke så forskjellige.
Dette landet er bygd opp av gutter som deg.
Clarabelle...
Jeg er virkelig lei for det. Men sånn skulle det altså gå.
Du, Krugsby.
Jeg vil bare si takk.
Takk for at du lar oss beholde pistolene våre.
For de betyr veldig mye for oss.
Det er mange som ikke ville skjønt det.
Men jeg ser at du også har en helt spesiell pistol selv.
Ikke sant?
Jo, det har jeg. Det er en 08 Polymer.
Stol aldri på en mann med en L1808 Polymer.
Den har alltid vært sammen med meg og vil alltid være det.
Sånn er jeg.
Det er en forrædersk pistol.
Det er fint for meg. Jeg vil faktisk gjerne være med selv.
Omgruppering.
Ta dem!
- Få henne inn hit. - Er alle ok?
Slukk lyset. Slukk det nå.
Hva gjør de her, Dick?
Vi kom tilbake, men de var ikke i godt humør over oss.
Dick, de ødelegger hele Tempelet.
Vi var fremdeles der neste morgen.
Jeg fikk Stevie til å se ut ved daggry for å se om du var der.
Men du var selvfølgelig borte.
Nå lå du i lomma på en åndssvak politimann.
Jeg hadde ikke beskyttet deg, men du var vel ikke overrasket?
Vi er fanget her. Det er latterlig.
Jeg ville jo ikke tilbringe hele livet i gruva.
Dette er noe dritt!
Det gagner ingen.
Hør her.
Jeg syns at alle skal gjøre det de har lyst til.
Men jeg har tenkt å levere kaffen.
Hva har du tenkt å gjøre?
Hva alle skikkelige amerikanske gutter bør gjøre.
Jeg tar Clarabelle i hånda og følger henne til kusinen hennes.
Og lar dem bli opphisset?
Ja.
Vi kan også bare gi fra oss partnerne våre til myndighetene -
- og glemme alt om Dandies.
Jeg er ikke en av dere, og det vet dere.
Dere er sinnssyke, og dere blir drept.
Men jeg støtter dere.
Bare jeg ikke må bli fylt med bly og ofre meg for saken.
De andre godtok logikken.
De var redde, ingen tvil om det.
Men de var enige om å takle angsten -
- som den stammen som Freddie alltid snakket om.
Den som forberedte seg til kamp ved å skjære i seg selv.
Da forsvant angsten for å bli truffet.
De hadde selv overskredet grensen.
- Vi går ut samtidig. - Vi kan ikke gå den veien.
Så, kjære Wendy...
Det er den tiden av året hvor jeg kjøpte deg i lekebutikken.
Og nå er det på tide å ta farvel.
Jeg savner deg. Og det som skal skje, ville vært mer passende -
- hvis du hadde vært ved min side.
Men sånn er det bare.
Og uansett hvor gjerne vi vil at det skal være det, -
- kan ikke alt være dandy.
Din for evig. Dick Dandelion.
Her er et lite PS, Wendy.
Nå går jeg, og jeg er redd for kulene.
Det er ironisk.
For hadde det vært dine, ville jeg med glede tatt imot dem.
Jeg har alltid ønsket at hvis noen skulle såre meg dødelig...
... skulle det være deg.
Den som fikk meg til å føle meg sterk.
Jeg er redd de andre kulene.
Men ikke dine, Wendy.
Og nå...
... er det tid for å elske.
Dick? Du sa at det var opp til hver enkelt av oss.
- Jeg vil gå først. - Jeg syns vi skal gå tett sammen.
Det var tross alt planen.
Jeg er ferdig med å være en taper, Dick.
Ok. Huey og Lyndon går først.
Du sikrer sone 9. Vi andre følger etter.
La oss gå.
Krugsby.
Bare send inn forsterkninger, men det er ikke nødvendig.
Jeg kan få de små skadedyrene til fornuft på fem minutter.
Selvfølgelig, sir.
Politisjef Walker er på vei.
- Den politidirektør Walker? - Ja.
Rolig, gutter.
Rolig, gutter. Rolig.
Hei, alle sammen.
Jeg vil bare si at vi ikke er ute etter bråk.
Vi har ikke lyst til å skyte noen, så ikke tving oss til det.
Vi leverer kaffen og tar med oss pistolene våre hjem.
Ingen skyter.
Hva skal dette forestille, gutt? En duell?
Jeg har fått nok av dette cowboytullet, ok?
Legg den ynkelige pistol fra deg med en gang!
Nydelig.
- Vi har et problem. - Slapp av.
Ta det rolig, gutter. Jeg skal ta meg av det.
Hør her, gutt.
Nå skal jeg gi deg et råd.
Hør her! Kast den ynkelige pistolen fra deg med en gang!
Våkn opp, Lyndon.
En betjent er tru-tru-truffet er jeg redd.
Nå rykker vi fram. Freddie, du tar sone 4.
Susan, etter meg. Stevie følg etter meg. Kom igjen.
Nå kommer jeg, Krugsby!
Clarabelle ble truffet i beinet!
Hei, jeg kan gå.
Hallo!
Se, jeg kan gå!
Ser du noe?
Omgruppering!
Pariserhjulet har stoppet.
Det er en snikskytter.
120 meter og en lett, nordvestlig vind.
For helvete. Stevie, vi må komme oss av gårde.
Jeg tar en ekstra tung 7.63 mm. Den burde falle med 90 cm.
Er du klar? Spenn hanen.
Når jeg har talt til tre.
Våkn opp, Badsteel.
Fikk du ham? Stevie, du fikk ham!
Der borte på hjørnet.
Bare bli på denne siden. Se der borte ved Sharp Side.
Vi må krysse Slope Corner. Hold dere nede.
- Freddie, kom hit. - Ned med deg.
Vi må søke dekning ved Skuret.
- Pass dere for snikskyttere. - Er alle klare?
Når jeg sier fra.
En, to, tre.
- Rolig, vi er fremdeles oppe. - Gutter...
Susan, de er i butikken din.
De har smadret et vindu.
Nå som du hadde gjort det så fint. Ta dem, Susan.
- Hold deg nede, skatt! Lavt! - Ta dem, Susan.
Våkn opp, Lee. Våkn opp, Grant.
- Hun fikk to. - Ned!
Stevie!
- Stevie, ned! - Våkn opp, Badsteel.
Hva skjedde?
Stevie er ferdig. Vi går til tredje posisjon ved Skuret.
Beinet mitt!
- Beinet mitt! - Klarer hun seg?
Er alt i orden?
Dick, hva er det som skjer?
Ser du dem?
Det strammer der nede.
- For helvete! - Hva skjer? Er du truffet?
- Det er min tur. - Er det nå?
Faen.
Han er ferdig.
Han er ok. Kom igjen!
Over til den andre sida.
Mistenkte ute av syne.
Det er bare en kaffekanne.
Forstått.
Wendy.
Faen, jeg stikker.
Kjære Wendy.
Jeg har alltid ønsket at hvis noe skulle såre meg dødelig, -
- skulle det være deg. Min frelser.
Helt åndssvakt...
Pasifikisme.
Patrick Besant-Matthews. Jeg er rettspatolog -
- og interesserer meg spesielt for skuddsår.
Det er en fin pistol du har kjøpt til Sebastian.
Wendy...
Scandinavian Text Service
Ripped by: SkyFury